Ludwig van Beethoven, muž, který zdědil a umocnil
nesmrtelnou slávu Handela a Bacha,
Haydna a Mozarta,
již není mezi námi.
Byl umělecem. A kdo se mu vyrovná?
Byl umělecem.
Hudba byla pro něho vším.
Trny života ho hluboce zranily.
Takže se pevně upnul ke svému umění
dokonce i když brána, kterou vstoupil, se zavřela.
Hudba promlouvala do ohluchlého ucha tomu,
kdo ji nemohl již více slyšet.
Hudbu však nosil ve svém srdci.
Protože se uzavřel před světem, říkali o něm, že je nepřátelský.
Říkali o něm, že je bezcitný a zatvrzelý.
Ale neměl kamenné srdce.
Právě to nejjemnější ostří se nejsnáze otupí,
ohne, nebo zlomí.
Opustil své bližní po tom, co jim dal všechno
a na oplátku nedostal nic.
Zil sám, nebot' k sobě nenašel rovného.
Takový byl. Takový zemřel.
Takový bude žít navěky.
Který z vás je ten zloděj?!
VÍDEN - 1827
Dejte mi ty penize, nebo vás nechám zavřít!
Tak to udělejte!
Přijal jsem ho v době, kdy ho už nikdo nesnášel.
A ted' chcete dostat zaplaceno...
-Akcie. -Dejte to sem!
Ty peníze patří mně!
Tady je jeho vůle.
"Prohlaŝuji, že moji bratři, Caspar a Johann
jsou dědici mého majetku."
A Caspar je dávno mrtev, takže zbývám já. Jen já!
Dejte mi moje peníze!
A hned!
Toto je poslední závět'.
"Své skladby a veškerý kapitál z nemovitostí
odkazuji jediné dědičce, mé navěky milované."
Podepsán Ludwig van Beethoven.
Je tu jeŝtě dopis.
To je.
No tak, nenapínejte mě už! Kdo je to?
-Nikdo. -To tedy ne!
Není tam jméno.
"Mé navěky milované."
"Můj anděli, mé všechno, mé druhé já."
Tak maestro měl nějakou tajnou lásku.
Nikdy jsem nic takového z jeho úst neslyŝel.
Kdo jen to je?
Neznal jinou lásku než k sobě.
Snášela jsem jeho urážky, jeho hněv.
Jídlo, které jsem mu vařila, mi vyprsknul do obličeje.
-Ty peníze jsou naše! -Nejsou.
Ted' už na tom nesejde. Je po smrti.
Zbyla nám jeho hudba.
Zničte ten dopis.
Jen by odhalil světu jeho neuspořádaný život.
Bylo to jeho přání.
To nás zavazuje.
Nemáte v této věci pověření.
On mě poveřil.
Stále jeho věrný pes, že?
Byl to můj přítel.
-Že by byl tak krutý? -A bratr tak bezcitný?
Nic nevíte o mém bratrovi!
Jedeme do Karlových Varů.
"Můj anděli, mé všechno, mé druhé já.
Dnes to bude jen pár slov napsaných tužkou. Tvůj.
HOTEL SWANN - KARLOVY VARY
Teprve zítra budu vědět jistě, kde budu bydlet. Taková ztráta času.
Proč musíme tak zkoušet?
Kdybychom mohli být spolu, necítili bychom žádnou bolest."
Dobré odpoledne, pane.
-Dobré odpoledne, paní? -Streicherová.
Jsem Schindler.
Hned najdu vaší rezervaci.
Obávám se, že nemám rezervaci.
To nevadí. Vždy máme pokoj pro gentlemana jako jste vy.
Je to adresa tohoto hotelu?
Moment.
Ano, jistě.
Říká vám něco jméno Ludwig van Beethoven?
Ten skladatel?
Znám ho.
Bydlel zde někdy?
Jste od policie?
Ne!
Pak vám nebudu odpovídat.
Prosím. Snažím se uspořádat jeho záležitosti.
Tak Beethoven je mrtev.
Bohužel ano.
Dobře mu tak. Byl to příšerný člověk!
Takže zde bydlel?
Už je to dávno, nepamatuji se.
Vzpomínám si jen na tu škodu.
Na ŝkodu?
Nikdo mi tu ŝkodu nezaplatil.
Rozbil tu všechno. Vŝechno!
Byla to židle za tři zlaté.
Okno za pět a musela jsem dát vŝechno vymalovat.
Pani Streicherová,
bude to stačit?
Byla tu nějaká žena.
Čekali jsme na Beethovena několik dní.
Přijela sama.
Říkala, že on dorazí za ní.
Zapsala se do jeho pokoje.
Pod jakým jménem?
Nečitelným.
Pak přišla ta hrozná bouřka. Hotová potopa.
Ta žena odešla do svého pokoje
a čekala.
Styděla se ukázat obličej, řekla bych.
A pak došel ten dopis.
A vy jste jej otevřela.
Musela jsem. Jak jinak bych věděla, pro koho byl?
Přečetla jsem jen podpis.
"Můj anděli, mé všechno, mé druhé já.
Dnes to bude jen pár slov
napsaných tužkou."
Ihned jsem jí ho odnesla do pokoje.
Urċitě se jí nelíbilo co četla.
Hned potom odjela.
Nikomu neřekla ani slovo.
A pak, jak jinak, dorazil Herr van Beethoven.
Když zjistil, že ona je pryč, dostal zlost a ŝíleně vyváděl.
Byl jako šílenec!
Vyhodil židli z okna.
Zavolala jsem policii. Měla jsem z něho strach.
Herr van Beethoven!
Otevřete!
Zde je její podpis.
Je tohle "J" nebo "G"?
Připadá mi to spíše jako "A".
Nesla se jako hraběnka.
Jak vypadala?
REZIDENCE VON GALLENBURGŮ - VÍDEN
Nikdy jsem jí neviděla do obličeje.
Myslím, že nechtěla, aby ji někdo poznal.
Herr Schindler.
Zamkněte dveře.
Ale hraběnko...
Zamkněte dveře!
Nikdo nás nesmí rušit.
Není pravda všechno, co se o mně řiká.
Byl tu Holz s tím druhým.
Johannem.
Jak mohl mít Luigi tak hrozného bratra?
Těšili se dobrému zdraví.
Tvrdili, že jste ukradl Luigiho peníze.
Zřejmě věděli, že sem přijdete.
Proč? Neřekla jsem jim nic.
Jako odměnu za mlčeni chci, aby jste mi řekl všechno.
Obávám se, že je to nemožné.
Je naopak na mě, abych se tázal.
Proč bych vám to měla dovolit?
-Protože on to tak chtěl. -Kdo?
Maestro.
A to, co vám řeknu, zůstane mezi námi?
Na mé čestné slovo, hraběnko.
Ty klepy mají svůj podklad.
Byla jsem Luigiho velkou láskou.
Poprvé jsem se, se jménem Beethoven setkala, když mi bylo 17.
Slyšela jsem, že jeho hudba vzbuzuje takovou vášeň,
že je až nebezpečná.
Někteří ji považovali za obscénní a pro mládež nevhodnou.
Napsala jsem svým sestřenicím, Tereze a Josefíně.
Zily ve Vídni
v tom velkém světovém hlavním městě hudby.
Ty jistě budou vědět víc.
A také věděly.
Znaly ho důvěrně.
Důvěrněji, než byly tenkrát ochotny připustit.
Mnoho nocí jsem o něm snila
a pak otec dostal místo ve Vídni.
Byli jsme pozváni na hudební veċer do paláce prince Lichnowského.
Měl tam být i Beethoven.
Představovala jsem si, jak musí být urozený, ušlechtilý a dobrého vzdělání.
Nemohla jsem se ani dočkat. Vždyt' jsem ho měla slyšet hrát.
Jeho hudba na mě zapůsobila jako dosud žádná jiná.
A pokud jde o Beethovena
byla jsem unešena. Bála jsem se, že omdlím.
Dobrý večer.
Neviděla jsem vás.
Musím se tam vrátit.
Necháte mě tu, abych poslouchal toho osla
co hraje jako děvečka, tak ostře a staccato?
Ta hudba je nádherná.
Bylo mi řečeno, že Vídeňané mají skvělý vkus.
Jistě, ve vašem připadě to neplatí.
Vy musíte být Julia Guicciardi.
Slyšel jsem, že o vaše půvaby se bojuje.
Pane, jste hrubý a útočný. Odcházím.
-Hrajete na piano? -Cože?
Chci se stát vaším učitelem.
Přijdu za vámi zítra v 10.
Nepusti vás do domu.
Nemohla jsem tomu uvěřit.
Ten ošklivý muž, nejspíš nějaký sluha, zazvonil u dveří.
Mám sjednanou schůzku.
Jdu na hodinu hraní.
Ten pán přiŝel za tebou. Říká, že je tvůj nový učitel hudby.
To je omyl. Je to jen otrapa.
Včera večer mě obtěžoval. Pošli ho pryč!
To nemohu! Byla by to pro nás hanba.
Pane?
Představuji ti Ludwiga van Beethovena.
Musíte přijít na můj příští recitál.
Slyšela jsem vás před týdnem.
Pamatuji si.
Ta hudba byla nádherná.
Nebyla tak špatná.
Zahrané to bylo docela dobře.
Jen toho zatraceného Beethovena nemohu vystát.
Lidé ho obdivují jen proto, aby nevypadali...
Drahý manželi, nevystavuj svou hloupost hostům na odiv.
Mluvíme tu zcela upřímně.
Řekni nám svůj názor.
Neprosil jsem se o lichotky.
Bylo to moc ostré a staccato. Chyběla tomu zpěvnost.
Julii, jak vidíte, vyučuje maestro osobně.
-Cože? -Přichází k nám každý den.
Každý den?
Je to moudré?
Pročpak to říkáš?
Je to tvrdý učitel.
Je to ničema a republikán.
Říká se, že je stoupencem Napoleona.
Ten by nás vŝechny vydal v ŝanc madam gilotině.
Pohybuje se v lepŝí společnosti
díky své reputaci virtuosa, ale dostane záchvat
jakmile mu někdo řekne, aby zasedl za klavír.
Proč už nechce hrát?
Beethoven je zvláŝtní a tvrdohlavý člověk.
Tvrdí, že při tom vypadá jako sluha
a on neslouží žádnému pánovi.
Ale peníze si bere!
Myslíte, že když jsem vás nezastavil, že jsem neposlouchal.
Chyba sama nic neznamená.
Ale, že buŝíte do kláves bez citu
pro smysl hraných tónů, to je neodpustitelné.
A to, že vám chybí zanícení, je trestuhodné.
Nejraději bych vás uhodil.
Pracuji na nové symfonii.
Způsobí skandál díky svému tématu.
-Povídejte. -Dobře, zavěste se.
Luigi!
Oni nám měli uhnout, ne my jim!
Jejich dny jsou sečteny. Váš svět skončil!
Bud'te zticha!
Když jsem byl chlapec, zavřeli by mě i za miň.
Jenže ted' se bojí kvůli tomu, co se děje ve Francii.
Víte, proč vyŝly z módy paruky?
Protože jich spousty skončilo v koŝich gilotiny.
Ale já jsem také hraběnka, Luigi.
Bojí se.
Bojí se Napoleona.
A proto bude Napoleon tématem mé symfonie.
Byl jsem požádán o tvou ruku
jedním skladatelem.
Hrabětem Gallenburgem.
Myslela jsi na Beethovena?
Město je plné klepů.
I on mě požádal.
Pak je rozhodnuto.
Ty miluješ Beethovena?
Ano.
Nemohu ti dát souhlas.
My nejsme bohatí, Julie.
A on nemá žádné postavení, majetek a ani zaměstnání.
Aje takový podivín s temperamentem, že nevěřím, že bys u něho našla štěsti.
-Je to genius. -Možná.
Jenže za poslední rok nezahrál a nevydal ani jednu notu.
Jsou i tací, kteří tvrdí, že mu v tom brání jistá vada.
To jsou klepy. Lži!
Zahrál ti někdy?
Ne.
Uzavřeli jsme dohodu. Dokážu-li, že je Luigi schopen hrát,
otec nám své svolení dá.
Jistě nějaká hraběnka.
Drahý bratře, pomalu stoupáš vzhůru!
Hned mi to dej, ty ignorante!
Jako tvůj tajemník mám přímo povinnost to přečíst!
"Milovaný Luigi: Můj otec nedávno objednal
nové forte piano z Londýna.
Je to poslední model a první svého druhu ve Vídni.
Zítra ráno dám všem sloužícím volno a my budeme pryč.
Zařídila jsem to tak,
abyste si mohl tento nový vynález nerušeně vyzkoušet."
Co to má znamenat?
Jaký trik jste na mě sehrála?
Prosím, uklidněte se.
Už to chápu.
Už tomu rozumím.
Jen malá zkouška!
Luigi, počkejte!
To je odporné!
Odporné, okrást mě takovým způsobem o mé city!
Otec může jít k čertu! Budu vaší ženou!
Julie, to nemá smysl. Neslyŝí tě!
Je hluchý!
Za měsic jsem si vzala Gallenburga.
A už jste se nesetkali.
Napsal mi.
Bylo to po válce. Doŝlo k jistým
nepříjemnostem.
Byla to těžká doba.
Jak nespravedliví jsou ke mně všichni, kdo mě mají za nepřátelského
a tvrdohlavého škarohlída.
Neznají pravou příčinu, proč se jim tak jevím.
Je nemožné, abych říkal: "Mluvte hlasitěji."
"Křičte. Jsem hluchý!"
Jak bych mohl žít, kdyby moji nepřátelé, kterých je tolik
věděli, že již nevládnu právě tím ze smyslů,
který by měl být pro mě dokonalejší než u jiných?
Ne tak rychle.
Co chcete dělat?
Navŝtivit každou hraběnku, které se Ludwig věnoval?
Jsou to lhářky, které si ho chtěí přivlastnit!
Mám tady podpis té dámy.
Prostuduji korespondenci, abych naŝel ten rukopis.
Je nečitelný! Ztrácíte čas.
Nesmysl, to před soudem neobstojí!
Tak mi pomozte.
Jste blázen? Nechat se okrást?
Řeknu vám jedno:
Žádné dámy se nikdy nedopátráte.
Ludwig byl nepřítel žen! Víte, jak se choval k Johaně?
Na to měl právo. Váš bratr měl ženu nevalného charakteru.
Jste už příliŝ pod Ludwigovým vlivem.
Chtěl mít Caspara pod palcem.
Udělal si z něj poslíčka.
Nesnášel Johanu, protože mu ho odvedla.
ČALOUNICTVÍ JOHANY REISSOVÉ - BADEN
Tamhle je.
Je opravdu krásná.
Nádherné stvoření.
Ta bude moje.
Tak pro ni bys mě zradil?
Kde je tvá kniha?
"Ochotně."
Můžeš si ji koupit. Každá žena se dá koupit.
Urážíš ženu, kterou miluji.
Nejdřiv jsou to nevinné hrátky.
A pak cvak! Past sklapne. Vŝechno má svou cenu!
Já bych tě kvůli ní nikdy nezradil.
Bratři, mám báječnou novinu!
Konečně souhlasila.
-Budete se brát? -Ano!
Vysvětli mu to.
Představuji vám svou nevěstu.
To má být vtip?
To nemůžeŝ myslet vážně.
Klidně si s ní soulož. Ale manželství?
K čemu?
Budeŝ terčem posměchu.
Každý farmář v kraji se s ní pobavil a zadarmo.
Proč ty bys měl platit?
Vím, že mě neslyšíte a je mi to jedno.
To co ted' řeknu, patří Casparovi, ne vám.
Měla jsem milence,
ale to není zločin.
Říkala jsem, že je to nemožné.
Já chci jen to, co je správné.
Zárlil na svého bratra.
Zničila by ho.
Zárlil na jeho štěstí.
Jsem Ludwig van Beethoven a potřebuji vaŝi pomoc.
Vyražte dveře.
Co to má znamenat?!
Zatkněte tu děvku.
Nesahejte na ni!
Zatkněte tu děvku!
To je urážka!
Včera jsme byli oddáni.
A čeká dítě.
Ted' odejdi!
Nechoval se lépe, když jsem si vzal Terezu.
Chtěl, aby to bylo jako za stara.
Vzdejte to pátráni.
Nemohu.
Mám své důvody.
Najdu tu dámu.
Přihlásí se o dědictvi, které jí právem náleží.
"Cesta byla hrozná.
Povoz se cestou polámal
z ničeho nic, jen díky té venkovské cestě.
Musím tě vidět.
At' mě miluješ sebevíc
má láska je silnější.
Nikdy se přede mnou neschovávej."
USEDLOST ERDÖDY - MAĎARSKO
Promiňte, hledám hraběnku Erdödy.
Hledám hraběnku Erdödy!
Schindlere. Vy mě nepoznáváte?
Posad'te se. Poobědvejte se mnou.
Hraběnko...
Anna Marie. Toto jsou moji lidé. Jsem tady doma.
Nemusím si hrát na hraběnku. Jsem volná!
Ubohý Louis.
Tolik mi schází.
Jeho smrt zanechala prázdnotu.
To, jak se zachovali
bylo odporné.
Byl pro ně příliš dobrý.
Jeho oheň urážel ty jejich mozky.
Ale ne vás.
Ladila jsem s jeho temperamentem.
Nabídla jste mu pokoj?
Chtěla jsem ho blízko u sebe.
Byl váš milenec?
Trumpety!
Klarinety!
Od začátku.
Od začátku!
Takjsem potkala Louise
a tak se svět dozvěděl o jeho hluchotě.
Byli jsme s manželem odloučeni.
Zila jsem ve Vídni se svými třemi dětmi.
Obstarám vám hospodyni.
Prosím.
Jednu jsem měl.
Podváděla mě.
Mysleli jsme na Napoleona jako na osvoboditele
a na nositele změny.
Potom jsme poznali pravdu.
Bonaparte se prohlásil císařem
a vypravil se podrobit si svět.
Tvrdil, že přináší osvobození od tyranie králů.
Ale byl jako Saturn, co požírá své vlastní děti.
Jeho děla hřměla nad
Vídní dnem i nocí.
Mimi!
Přišel za vámi nějaký zvláštní pán.
Nemohu nikoho přijmout.
Myslím, že je hluchý.
Nechce odejít.
Hraběnka vás přijme.
Váš syn.
Budeme hovořit hudbou.
Napoleon vítězil.
Celá Evropa mu ležela u nohou.
Vzal si za ženu habsburkskou princeznu
a zřídil si dvůr v Schönbrunském paláci.
Ukázalo se, že se nijak neliší od jiných aristokratů.
Všechny nás zradil.
Tak vypadal moderní svět.
Ten rok, co Louis žil u nás
byl nejšt'astnĕjší v mém životě.
A myslím, že v jeho také.
Otevřel mi své srdce.
Nazýval mě svým otcem-zpovědníkem. Řekl mi všechno.
Musela jste ho veImi, velmi milovat.
Celým svým srdcem.
A on vás.
Ne.
Myslím, že ne.
Pak byl ale blázen!
Mám vás radĕji opilého.
Je příjemné o něm mluvit.
Proto jste sem přišel?
Ne, ne jen proto.
Tak je tu něco, co je třeba dokončit.
To je.
Jak vám mohu pomoci, Antone?
Asi o nic nejde.
Ale možná, že je to klíč k němu.
Možná bych toho měl nechat, ale nemohu.
Je to pro mě nemožné.
Ale proč?
To ta jedna sonáta
Kreutzerova.
Tenkrát jsem přemýšlel, že se dám na hudební dráhu.
Odešel jsem do Vídně a měl jsem to štěstí,
že byl přijatjako Schuppanzighův žák.
Připravoval ten večer spolu s Georgem Bridgetowerem,
známým africkým virtuosem, premiéru nové Beethovenovy sonáty.
U hraběte Razumovského.
A já jsem se mohl úċastnit zkoušky.
A tam vyklíċilo semínko záhady, která mě
pronásleduje do dnešního dne.
Líbí se vám to?
Sice je neslyším,
ale určitě z toho dělají guláŝ.
Co myslíte?
Hudba je hrozná věc.
Co je to?
Nemůžu ji pochopit. K čemu je hudba?
Povznáší duši.
Naprostý nesmysl!
Když hrají pochod je duŝe povznesena?
Slyšíte-li waltz, tančite. A při mši jdete k přijímáni.
Je to síla hudby, která vás přenáší
přímo do duševního rozpoložení skladatele.
Posluchač nemá na vybranou.
Je to jako hypnotismus.
Takže
v jakém stavu jsem byl, když jsem to psal?
Muž, který jede za svou milenkou.
Jeho vůz se rozbil v deŝti.
Kola uvízla v blátě.
Nechá ji dlouho čekat.
Toto je zvuk jeho rozrušení.
"Takhle to je"
říká ta hudba.
"Ne tak, jakjsi zvyklý
myslet a jednat.
Ale takhle."
Kdo byla ta žena? Nikdy mi to neřekl.
A já jsem se ho neptal.
Přinutil mě vidět svět v docela novém světle.
Vzdal jsem se svých ubohých ambicí a začal jsem pracovat pro něho.
Psal jsem za něho dopisy a urovnával jeho domácí hádky.
Stal jsem se jeho tajemníkem.
Ta čarodejnice to prodala jako suvenýr.
Je to pryč!
Navždy ztracené.
Tady.
Možná ne.
Byl přesvědċen, že zanechal koncept své nové symfonie
v sejfu u svého bratra.
-Můj bože. -Strýčku!
Osm let spolu nepromluvili.
Toto je Herr Schindler.
To je můj bratr Caspar
a můj synovec Karl.
A poznal jsem, že tato síla jej zastavila.
Rád tě zase vidím.
Potřebuji ty listiny, co jsem ti svěřil.
Vŝechny už jsem ti vrátil.
Říkám, že tvoje listiny tu už nejsou!
Ty. Kde jsou mé noty?
Nedělejte scénu před tím chlapcem.
-Co řikala ta děvka? -Ven z mého domu!
Ty jsi vyhodil mou hudbu,
ty a ta špinavá coura, která si říká tvoje žena!
Ty jsi mě zradil!
-Maestro, prosím! -Přestaňte! Přestaňte!
On je nemocný!
Odejděte! A nikdy se sem nevracejte!
Má souchotiny.
Do roka Caspar zemřel.
Jeho smrt však nepřinesla žádnou úlevu.
Naopak, Ludwig se po ní dal na cestu, která vedla kjeho záhubě.
Ten člověk.
S ní asi žije.
Bratrova postel ještě nevychladla
a on už tam vlezl.
Kdyby o mě říkal něco ošklivého, neposlouchej.
Není to pravda. Ano?
Slibuji.
Budu za tebou chodit každý den.
Dále!
To je ten chlapec?
Ano.
"Z rozhodnutí soudu
byl Ludwig van Beethoven jmenován zákonným zástupcem svého synovce
z důvodu ŝpatného morálního charakteru
jeho matky Johany van Beethoven.
Právo matky navštěvovat syna závisí
na uvážení zákonného zástupce."
Moc vodová.
Piš.
Tak budeme muset najít někoho, kdo umí vařit.
Stejně má praseči obličej.
Učil ses hudbě?
Ano.
Mám pro tebe dárek.
Pojd'.
Umíš číst noty?
Ano.
Ukážu ti to.
Z tebe bude muzikant.
Chci být voják.
Skladatel ne?
Ne, voják.
Když jsem byl jako ty, měl jsem první koncert.
A byl jsem příšerný.
Tvůj dědeček si myslel, že na mě
jako na zázračném dítěti, vydělá jmění
jako Mozartův otec.
Ale já měl svou hlavu.
Nechtěl jsem hrát to líbivé cinkání, které bylo tenkrát v oblibě.
Ale tehdejší nástroje na nic jiného nebyly.
Jen jsem zahrál první akord, přetrhl jsem čtyři struny.
Z toho chlapce žádný Mozart nebude.
Bylo mi 12,
ale otec jim řekl, že je mi 9.
Matka zemřela na souchotiny
a já se stal hlavou rodiny.
Tvého otce
jsem měl nejraději.
Tak jako mám rád tebe,
drahý Karle.
Jeho oči zářily štěstím, když se na chlapce díval.
Jako by na něho upínal lásku
své bohaté a hluboké duše.
Nebylo něžnějšího otce.
Měla bys ho slyšet hrát.
Jednou z něho bude velký virtuos.
Rozmazluješ ho.
Schindler mi řekl, že nic nepíšeš.
Ted' nemám čas.
Kromě toho
služební, které mi Schindler posilá, jsou vŝichni lotři.
Ty jsi nemožný.
Možná.
Že my dva.
Nemohl by ti Karl
nahradit ztraceného syna?
Já vím, co znamená ztratit syna.
Vím, co Johana cítí.
Nemá na něho žádné právo!
Je to jeho matka!
Co je zase tohle?
Donesla se nám zpráva, že jste uplácela sloužící,
abyste se mohla tajně setkávat s chlapcem.
Herr Beethoven by to nedovolil...
Jde přeci o mého syna.
Rok jsem ho neviděla.
Učí ho, aby mě nenáviděl.
-Rozhodnuti soudu určuje... -Vim, co se tam píše.
Můžete se mi dívat do očí a říci,
že matka nemá právo vidět svého syna?
Budu bojovat.
Prohrajete.
Má mnoho nepřátel.
Ta špína byla hrozná.
Ten člověk je ŝilenec.
Neslyŝí ani slovo. Pořád jen křičí a řve.
Nikdo s ním nemůže vydržet.
Ten kluk není o nic lepší. Jeho strýc ho v tom podporuje.
Když jsem zaslechla, jak se na mě domlouvají, tak jsem odešla.
Byl chlapec držen v čistotě?
Chodil měsíc v jednom prádle.
Ten člověk se nepostará o sebe, natož o dítě.
Nyní bych rád předvolal Karla van Beethovena.
-Dobré odpoledne, Karle. -Dobré odpoledne.
Jak s tebou tvůj strýc zachází?
Dobře.
-Je poněkud vznětlivý, že? -Ano.
-Bojíš se ho? -Ne.
Potrestal tě někdy?
Jen když jsem si to zasloužil.
U koho bys raději byl?
U strýce nebo u matky?
Chceš zůstat u strýce?
-Ano. -Hlasitĕji.
Ano.
Neříkáŝ to moc jistě.
Bylo by lepší, kdyby strýček někoho u sebe měl,
protože špatně slyší a nemůže se mnou mluvit.
Je hluchý jako pařez.
Máš rád svou matku?
-Ano. -Stýská se ti?
Ano.
Nechtěl bys tedy raděi být s ní?
Strýc mě potřebuje.
Já bych si přál,
abychom žili všichni spolu.
Tudy, pánové, prosím.
Herr Beethoven, náŝ nejnadanější skladatel.
To je čest.
Kancléři Metternichu.
Vzhledem ke své chorobě mě Herr Beethoven požádal,
abych za něho mluvil.
Jak si přejete.
Jeho případ u magistrátu se nevyvíjí dobře.
Frau Beethoven uplatila svědky, aby svědčili proti...
Potřebuji vaši pomoc. Můj synovec Karl
je pod vlivem proradných piklů té ženy.
Proč bych vám měl pomáhat, Beethovene?
"Metternich je horŝí tyran než Napoleon."
To bylo zaznamenáno minulé úterý v hostinci U labutě.
"Metternich by měl žrát své vlastní výkaly."
A tak dále a tak podobně.
V Rakousku je mnoho sil, které podporují vzpouru.
Mám rád živou diskusi stejně jako každý jiný,
ale obávám se, že v těchto dnech nemůžeme povolit takový,
jak bych to řekl,
entuziasmus.
Bylo by možná na místě, kdyby naši přední umělci
byli více obezřetní.
Beethoven nabízí, že napíše oratorium na oslavu Rakouska
a jeho vynikající diplomacie na vídeňském Kongresu,
který zajistil mír celé Evropě.
Tento soud
uznal za vhodné,
aby Johana van Beethoven
byla zbavena...
Tento soud byl uplacen!
Nyní, když bylo chlapcovo tělo i duše svěřeno Ludwigovi,
započal hluchý genius ve vší vážnosti nejtragičtější úsilí:
Učinit ze svého svěřence velkého virtuosa.
Pět dlouhých let měl jen jediný cíl.
A po celých těch pět let nenapsal nic.
Ani oratorium, ani mši, na kterou čekala londýnská Filharmonická spoleċnost,
ani symfonii o které mluvil do nekoneċna.
Nic.
Ve Vídni měli zato, že již skonċil, ohluchl a vypsal se.
Rossini uvedl Straku zlodějku a italská opera šílela.
Beethoven se přestal hrát.
Je pozdě.
Je mi líto, pane.
To je nechutné.
Proč mě neposlouchá? Vždyt' ví, že moje útroby jsou v hrozném stavu.
Snažíte se mě otrávit!
Tobě se možná jeví kyprá a krásná
ale je to sprostá děvka.
Roznáší o mně klepy po celém městě.
Ano, pane.
Vaše jídlo je jed. Máte výpověd'.
Jsi špinavý bastard.
Piš.
Kam jdeš?
-Kam jdeš?! -Pryč od tebe.
Tak si běž.
Jsi jako tvoje matka.
Nechá mě tu samotného, bezjídla.
Neviděla jsi Karla?
Seš k ničemu!
K ničemu!
Pošlu pro doktora.
Ne.
Zítra.
Zahraj mi.
Ted' ne.
To mě uklidní.
Hraj.
Tohle jsem tam naŝel.
"Maestro Ludwig van Beethoven ohlaŝuje koncert,
který bude debutem jeho synovce a svěřence Karla van Beethovena,
zázračného dítěte, které maestro vedl."
Ale to je skvělé!
To mu pozvedne náladu. Musíš mít radost.
Antone, už jste mě slyšel hrát?
-Ne, ale... -Musíte mi pomoci.
Už nemám sílu.
Nekonečné hodiny u klaviru.
A k čemu?
Nemůže slyšet mou neobratnou hru.
Nepracuje.
Jen ŝkrábe nĕjaké divné věty.
A pak začne vyřvávat z plných plic tu dětinskou melodii.
Tvrdí, že je to motiv velkolepé symfonie.
Myslím, že je to směŝné.
To ne.
Je to tak.
Asi začíná bláznit.
Mám na své plány zapomenout?
Vystavuji
Karla neúměrné zátěži?
On má
jen průměrný talent.
Vŝude přeci najdeŝ osly jako je Schindler
s jejich vŝedními názory,
s jejich vŝedních myslí.
Schindler má pravdu.
Anton Schindler, špatný houslista
ví o hudbě víc, než Ludwig van Beethoven.
To už je moc.
Jen chlapce ničíte.
Vždy jsem věděl, že jsi jenom
nudný osel.
Byl jsi prostě užitečný, ale ted' už nejsi. Vypadni.
Vypadni.
Vstávej, bastarde!
Vstávej!
On odeŝel kvůli tobě.
Můj Karl se postřelil.
Jeden farmář ho našel a přivezl ho sem.
Bojím se nejhorŝího.
Strýčku, čekal jsem na tebe.
Nechci tě už nikdy vidět.
Pokud jde o zbraně, Karl byl packal.
Kulka mu neprolétla lebkou. Nezemřel.
Ve Vídni vznikla pověst o tom, jak krutě se Ludwig k chlapci choval,
jakjej dovedl až k zoufalému ċinu.
Ti, kteří ho tiše nesnášeli, vykřikovali nyní otevřeně
své posměšky.
Je zde ten dopis.
Musím tu ženu najít.
Odkázal jí veškeré jmění.
Ten dopis nepatří mně.
A komu?
Byla to ona, vstoupila mezi nás.
Bezvýhradně jsem ho milovala, on mi však nemohl oplácet stejně.
Nemohl na ni zapomenout.
Kdo je to?
Zklamal jsem ho. Vŝichni jsme ho zklamali.
Dal nám tolik. A my jsme mu nedokázali pomoci.
Jeho poslední přáni musí být splněno. Řekněte mi to.
Řekněte mi její jméno.
Odpověd' máte stále před sebou.
Ležím tiše na lůžku a mé myšlenky se obrací k tobě, má navždy milovaná.
Co budete dělat?
Některé radostné, jiné smutné.
Nevím.
V očekávání, zda nás osud vyslyší.
Nevím.
Mohu žít bud' jen s vámi nebo vůbec ne.
Ano, tak to musí být.
Jed'te za ní.
Musí to být.
Můžeme si promluvit v soukromí?
Já nemám co skrývat.
Snažně prosím.
Jak vidíte, mám práci.
Frau Beethoven
mohu vidět ukázku vašeho rukopisu?
Proč?
Prosím
vyhovte mi.
Tady.
Je to váš rukopis?
Co je to?
To je stránka z hotelové knihy z Karlových Varů.
Měl byste raději jít.
Podepsána
vámi.
Setkala jste se s Ludwigem v Karlových Varech?
Musíte přeci vědět, jakým způsobem se mnou zacházel.
Ta otázka je stejně urážlivá jako nestydatá. Na co narážíte?
Nemůže být miru, kde není pravdy.
Možná pro vás.
Já jsem se s Ludwigem smiřila.
Odpustila jsem mu kvůli "Ódě na radost."
Když oznámili premiéru Deváté symfonie,
všude se o něm mluvilo.
Ludwig se hádal se zpěváky.
Sváděl bitvy s divadlem.
I když jsem ho tak dlouho nenáviděla,
i když se mě pokoušel zničit, šla jsem tam.
Musela jsem.
Věděla jsem, že to bude naposledy.
Nikde jsem ho neviděla.
Myslela jsem, že nepřišel kvůli nĕjaké indispozici.
Pak jsem ho uviděla. Každý ho viděl.
Odkryl nám svá největší tajemství.
Kletba se prolomila.
Nemohla jsem nenávidět člověka, který psal takovou hudbu.
Viděla jsem ho znovu v jeho bytě na Schwarzspanierské ulici.
Bylo to když umíral.
Břicho se mu nafouklo tak,
že lékař musel udělat punkci, aby tekutina mohla odtéct.
Rána se mu zanítila.
Ztratil všechnu sílu a bojím se, že bojuje se smrtí.
Chtěl jsem, aby dostal poslední pomazáni, dokud je při vědomí.
Jakmile jsem chtěl poslat pro kněze,
otočil se obličejem ke zdi a nazval mě oslem.
Pak chtěl vidět vás. Nevím proč.
-Myslíte, že spí? -Pochybuji.
Skládá.
Tímto se vzdávám všech nároků na poručnictví svého svěřence
Karla van Beethovena ve prospěch jeho rodné matky.
Musí to být?
Musí to být.
Komedie skončila.
Milovala jsem ho.
Otočil se ke mně zády.
Opustil mě.
Neřekl ani slovo.
Byla jsem blázen.
Nic jsem pro něho neznamenala.
Ale ten dopis?
Jaký dopis?
Tenhle.
Frau Beethoven, myslím, že tohle je pro vás.
Můj anděli, mé všechno,
mé druhé já.
Dnes to bude jen pár slov psaných tužkou. Tvůj.
Teprve zítra se najisto dozvím, kde budu bydlet.
Je to jen ztráta času.
Proč musíme tak zkoušet?
Kdybychom mohli být spolu, necítili bychom žádnou bolest.
Kde jsem já, tam jsi i ty.
Brzy už budeme spolu a budeme žít krásný život!
-Musíme si promluvit. -Tady ne.
Ne, může přijít Caspar!
Musíme si promluvit.
Mluvím moc nahlas?
Přijed' do Karlových Varů.
Tady je adresa.
Nemohu se už dál schovávat jako provinilý školák.
Nosím v sobě tvé dítě.
Běž.
Cesta byla hrozná.
Dorazili jsme až ve ċtyři ráno.
Na poslední zastávce mě varovali, abych nejezdil na noc
a snažili se mě zastrašit lesem,
ale to mě jen lákalo.
Povoz se cestou polámal z ničeho nic, jen díky té venkovské cestě.
Kvůli té cestě. A já jsem tu dočista uvízl.
Našel jsem ale jiný povoz a jistě se brzy uvidíme.
Doufám, že dnes.
Musím tě vidět.
At' ty mě miluješ sebevíc, má láska je silnější.
Nikdy se přede mnou neschovávej.
Počkejte!
Ležím tiše na lůžku a mé myšlenky se obracejí k tobě
má navěky milovaná.
Některé radostné, některé smutné
v očekávání, zda nás osud vyslyší.
Mohu žít jen s tebou nebo vůbec ne.
Ano, tak to musí být.
Musím ted' jít spát. Bud' klidná lásko.
Dnes, včera, proċ mám po tobě toužit se slzami v oċích?
Ty
jsi můj život, mé všechno.
Na shledanou. Tvá láska nikdy nezahyne.
Navždy tvůj, navždy má, navždy.